Льодові соплі сторчать із стріхи
Мов з полку війська штиків ряд, -
Мороз-диктатор скрипить суворо
А соплі блисками горять.
Зима поспішно готує зброю,
Панцирить землю в ховзький лід,
А зверху хитро туманом сніжним,
Мов пактом мира, білить світ.
Звисають соплі німі, послушні,
Наче шаблюки біля ніг, -
Покірна стріха держить їх кріпко, -
Її пригнобив зверху сніг.
Нечайно вітер весною дихнув, -
Зітхає тоскно, пріє дах, -
Топніє снігу крихка полива,
На соплях шклиться смертний жах.
Звитяжне сонце січе мечами…
(Мороз в одчаю тихо згас) -
Спадає з даху лавина снігу,
А з нею й соплі рвуться враз.
Сніжок водою жалібно сплакнув,
Лід замінився в зимний піт, -
Земля свобідним повітрям дише,
Зима в утечі губить слід.
«Антології української поезії», 3 т., 1931 р.
Мирослава Сопілка (1897 - 1937)
Биография
|